Interview med
Interview med John Cless
Interview med John Cleese
Kapitel 1 Et kort tilbageblik
Jeg har altid været fascineret af komedie.
Jeg husker, at da jeg var tolv, og lå syg i sengen-
- så tog jeg et kladdehæfte og skrev et manus til to radiokomikere.
Da jeg gik på Clifton havde vi et stilehæfte fyldt med materiale.
Og hver gang jeg hørte en god vits skrev jeg den ned i hæftet.
Så noget mærkeligt var det.
Jeg så utrolig mange amerikanske komedieserier på tv i '50-erne-
- George Burns og Gracie Allen, Phil Silvers, Amos & Andie...
De fleste var amerikanske. Når jeg ser tilbage, forstår jeg-
- det var som om jeg studerede dem. Jeg prøvede at forstå hvad der skete.
Jeg var besat af Goon-serien. På Clifton optrådte jeg nogle gange.
Med sketcher altså. Så noget var i gang, men...
Kom man fra Weston-Super-Mare søgte man ikke ind i showbiz.
Man blev revisor, advokat eller forsikringsmægler.
Jeg havde underholdt i skolen og opført sketcher for et publikum-
- og følte mig godt tilpas ved det, men jeg havde forfærdelig lampefeber.
I Cambridge kom jeg med i The Footlights ved et rent tilfælde.
Men der gik det op for mig, at jeg kunne få folk til at le.
Det skulle ikke være mit arbejde, for i 1963 gjorde Cambridgefolk ikke det.
Tre år efter planlagde næsten alle der læste på Cambridge-
-at kaste sig ud i showbiz!
Der skete det, at jeg gjorde mig bemærket i Footlights' revy.
Det var en revy der varede to timer.
Jeg syntes, den var kanongod, men det var den ikke.
I 1963 ville jeg ikke være med i revyen. Jeg ikke havde studeret nok.
Alligevel var jeg med, og til min overraskelse, da jeg forlod scenen-
- kom der to mænd frem i mørke habitter og spurgte-
- om jeg ville arbejde på BBC som forfatter og tilrettelægger.
De ville have mig som forfatter ikke til selv at optræde.
Og jeg sagde, hvorfor ikke?
Jeg kunne overtale mine forældre. Det var på BBC, så man fik pension.
De gav mig £ 30 om ugen. Hvis jeg var blevet jurist, som jeg læste til-
- havde jeg fået £ 12 om ugen. Jeg følte ikke noget for jura-
-så hvorfor ikke?
Kapitel 2 En farce fødes
Efter Python-tiden ville jeg arbejde sammen med Connie Booth.
Vi var gift dengang. Jeg snakkede så med Jimmy Gilbert-
- chef for underholdningsafdelingen. Han sagde, det var i orden-
-og at jeg skulle finde på noget.
Jeg sagde til Connie: "De ønsker, vi laver et pilotafsnit. Hvad gør vi?"
Vi indså, vi ikke kunne tage stof fra Mike Nichols & Elaine May-
- det havde andre allerede gjort, og gjort meget godt.
Jeg sagde: "Hvad siger du til hotellet vi boede på?"
Connie havde nu og da været med til at arbejde med Monty Python.
Så boede hun på Gleneagles Hotel i Torquay, ejet af en mr. Sinclair.
Han er det mest uforskammede menneske, jeg har mødt.
Ingen af de andre i Python kunne holde det ud, og alle skiftede hotel.
Han var så mageløst uhøflig... En dag spiste vi middag-
- og Terry Gilliam spiste, som amerikanere plejer:
De skærer kødet i småstykker, lægger kniven og bruger så gaflen.
Han kom forbi, så ualmindelig forbløffet på Terry og sagde:
"Sådan spiser man ikke i dette land."
En anden gang glemte Eric Idle sin mappe i foyeren.
Om aftenen kom han tilbage og spurgte efter sin mappe.
På den anden side af muren, lød svaret. Eric så ud, og bag poolen-
- var der en mur, og han spurgte så: "Mener De på dén anden side?"
"Hvorfor stillede De mappen på ydersiden af muren?"
Sinclair svarede: "Vi mente, det kunne være en bombe."
Eric blev mundlam. Dette var jo før 1969, med IRA bombeanslag.
- Hvorfor mente De, det var en bombe? - Vi har haft personaleproblemer.
Han mente, at nogen kunne finde på at sprænge hotellet i luften!
Denne mand gjorde altså et dybt indtryk på Connie og mig.
Det stod hurtigt klart, at var dér, handlingen skulle foregå.
Ingen troede på ideen. Man sagde, det ville blive meget snævert.
Vi burde finde noget udendørs. Da vi skrev første afsnit-
- fik vi en besked, som chefen for BBC underholdning har gemt-
- hvor nogen har skrevet: "Oplægget er yderst kedeligt-
- rollerne er klichéer, og det vil være en katastrofe at fortsætte."
En god ven, Ian Johnston, der skrev Bidske Bæster med mig-
- hørte tre producenter på en bar beklage sig over manuskriptet.
"Hvorfor forlod han Monty Python?"
Når man prøver noget nyt er det som William Goldman siger:
"Ingen ved om det kommer til at virke."
Jeg synes vældig godt om første sæson af Fawlty Towers.
Det var som om en port blev åbnet, og vi fik en blomstereng at se-
- hvor ingen før havde været. Man kunne bare gå ud og samle løs.
Vi var kommet ind i et nyt område og det var som om alt, vi fandt på-
- igennem et års tid, var helt nyskabende.
Vi fik ikke straks positiv kritik. Jeg tror, Daily Mirror skrev:
"Lange John kommer til kort når det gælder sjove replikker."
En avis i Edinburgh skrev ligeud, at serien var dårlig.
Men så begyndte vi at få ret god kritik mod slutningen.
Og da serien blev genudsendt, begyndte det virkelig at rykke noget.
Det er min erfaring, at hvis man gør noget nyskabende, tager det tid-
- før der bygges noget positivt op omkring det.
Det er et kæmpeproblem for dagens biograffilm.
Hvis filmen ikke slår an den første uge, sætter de en ny op.
En film får aldrig tid til at vokse. Det er problemet for nyskabende film.
Jeg spurgte en reklamemand hvilke film, der er-
- sværest at sælge, og han sagde: "Alt der er nyskabende."
Connie og jeg havde ikke troet den ville slå sådan igennem.
Jeg troede, den kunne fange halvdelen af Python-publikummet.
Det publikum var ret begrænset, fordi humoren byggede på tanker og idéer.
Fawlty Towers handlede mere om følelser og appellerede til flere.
Såvidt jeg ved, fik vi et temmelig meget større publikum.
Vi havde ingen anelse... Vi skrev bare noget, som vi syntes var sjovt.
Når man så hører, ar senere, at den er elsket over hele verden-
- så undres man over hvorfor den gør sig godt andre steder.
Jeg tror, det er fordi rollefigurerne er arketyper-
- som kan genkendes overalt, i alle kulturer.
Men i dette land er der en vis forskel i forhold til andre lande.
Nogle mennesker tror for alvor, at jeg er Basil.
De opfatter ikke, at jeg spiller en figur.
De glemmer, at Connie skrev det sammen med mig.
De tror, jeg skrev det om mig selv.
Det indtræffer ikke andre steder. I USA ser man det som et tv-show.
Det kan skyldes, at det er lykkedes mig at vise en britisk særegenhed-
- der var en essentiel faktor for den lavere middelklasses holdninger-
- og derfor gik den rent ind, derfor ser de mig som et med rollen.
Som ét med den skrækkelige mand.
Jeg har altid sat pris på farcer. Det er fordi jeg elsker at le.
Man gør det ikke så meget som ældre, men som teenager grinte man-
- så det gjorde helt ondt... en vidunderlig følelse.
Det sker ikke så tit længere, men det kan ske på scenen.
Som barn skete det i kirken, fordi det var forbudt.
Det tilføjede en ekstra charme. Og på scenen-
- når nogen får en til at bryde sammen og man prøver ikke at grine-
- så kan det være sådan, at man næsten far krampe.
Vi plejede at få en utrolig, følelsesmæssig reaktion-
- når vi tænkte på, hvad der skulle ske med Basil.
Vi var som guder, der legede med dette menneskes liv.
Sommetider når vi fandt på, hvad der så skulle ske, hylede vi af grin.
Så tænkte vi, den arme mand!
Nogen har engang sagt, at komedie og tragedie er hinanden lig.
Det handler kun om, hvorvidt man nærer sympati for dem, der lider-
- eller om man griner af dem. Som Henri Bergson sagde:
"Komedien fordrer en midlertidig bedøvelse af hjertet."
Man må have en vis distance til dem, man betragter-
- for at kunne grine af dem. Ellers synes man kun, det er synd for dem.
Vi havde begge dele. Først latter, siden medlidenhed.
God komedie handler om ting på flere planer.
Det siges, at komedie handler om konflikt, og så tror man at-
- A og B skal komme i konflikt. Men det er mere interessant-
- med konflikter i et menneskes indre.
Der hænder noget skrækkeligt, men de må lade som om, alt er fint.
Det skrækkelige er ikke sjovt, det er dobbeltspillet, der er det.
Nogen gør noget på ét plan, og der sker noget modsat på et andet plan-
- i konflikt med det første, så er det morsomt.
Med farcer er det sådan...
I farcer foregår alting på en overdreven måde.
Først er man måske rolig og realistisk men så kommer der skub i tingene -
- og folk bliver mere desperate. De prøver måske at skjule det-
- og fremstå rolige på overfladen, men man ved, at indeni er de så...
Og jeg elsker de intense følelser, der fører til mere desperation-
- mere energi, og så kan man virkelig grine højt.
Nogle af mine bedste oplevelser har været på National Theatre-
- når de spillerfarce. Hvad nogle ikke forstod er, at Fawlty Towers-
- er korte 30 minutters farcer. Begynder stille og ender helt vildt.
Kapitel 3 Tilladt og forbudt
Det var skønt, da jeg hørte at man brugte Fawlty Towers-
- som undervisningsfilm i forskellige virksomheder.
Jeg blev dog ikke overrasket, for vi indspillede første sæson i 1975...
Vi havde grundlagt Video Arts i 1972 og produceret flere film-
- som handlede om kunderelationer, og forskellige serviceydelser.
Så jeg vidste allerede hvordan man bør behandle kunder-
- og Basil gjorde det stik modsatte. Ofte var det så simpelt.
Man kendte reglerne, der gjaldt, og overtrådte dem.
Sommetider sker der ting på hoteller der er så sjove og opfindsomme-
- at man aldrig ville have tænkt på det selv.
På hotel svæver man i den vildfarelse, at værelset er ens eget-
- skønt der nødvendigvis vil være mange andre, der går ind og ud-
- trækker gardinerne for, reder seng og så videre.
Man skal sætte 'Vil ikke forstyrres' skiltet op for at få lidt fred og ro.
Engang blev jeg forstyrret tre gange, og jeg hængte skiltet op-
- men efter 5 minutter bankede det på døren. Så jeg lukkede op-
- og der stod en ung mand, som pegede på skiltet og spurgte:
"Skal det virkelig sidde der?" Det ville man ikke kunne finde på.
Engang i Oxford havde jeg nydt en pragtfuld middag-
- og kom tilbage på hotellet ret sent og gik i seng.
Jeg bad om at blive vækket sent, men 05.45 ringer det-
- og nogen siger: "De har bestilt vækning."
"Det må være en anden, for jeg har bestilt til kl 8.30."
Netop som jeg var ved at sove ind så ringer det igen:
"Jeg ville bare undskylde fordi jeg vækkede Dem."
Nogle ting kan man ikke komme på selv.
Kapitel 4 Rollefigurerne
I starten skrev jeg det meste af Basil, og det meste af Manuel.
Connie skrev det meste af Sybil og Polly.
Hvis jeg foreslog replikker til Sybil sagde hun nogle gange:
"En kvinde vil aldrig sige sådan." Og jeg tænkte, uha.
Men med tiden skrev hun mere af Basil og jeg mere af Sybil.
Og vi samarbejdede mere og mere. Den vi bedst kunne lide var majoren.
Han levede i sin egen verden og fattede aldrig helt, hvad der skete.
Ballard Berkeley, som er gået bort, var helt pragtfuld.
Han havde en god karriere bag sig og til sidst fik han den succes.
Han var ligesom mig helt tosset med cricket.
Sommetider, når jeg var til prøve med Sybil så jeg over hendes skulder-
- at han gjorde sådan. Det betød, at australierne havde tabt 6 gærder.
De gamle damer var herlige. Vi varet tilfreds hold-
- alle havde det godt med deres rolle. Ingen prøvede at udvide deres figur.
Og hver uge havde vi gæsteskuespillere.
Kapitel 5 Polly
At skabe Connies rolle var ikke så svært, for hun er den fornuftige.
Hun er også Basils fortrolige. Nar han er på spanden-
- taler han med hende og fortæller hvad han skal have gennemført.
Hun er et listigt forfatterkneb som man kan benytte sig af.
Nogen sagde, at hun er, hvad Horatio er for Hamlet.
Det er godt, når hovedpersonen kan fortælle, hvad han lige har gjort-
- og hvad han må have gennemført. Det tydeliggør handlingen.
I pilotafsnittet læste hun filosofi, men vi syntes-
- det passede bedre med kunst, så vi optog det igen.
Bare 4-5 minutter, som vi klippede ind, før det sendt.
Kapitel 6 Hans lille hugormerede
Sybil er meget stærkere og mere selvstændig end Basil.
Hun klarer sig, hvis Basil skrider eller bliver kørt over.
Jeg tror ikke, Basil kunne klare sig uden hende.
Det er også derfor, han frygter hende mere, end hun frygter ham.
"Min lille hugormerede." Den kan jeg lide.
Man tog sig ikke af, hvad Basil sagde til Sybil, for hun blev aldrig såret.
Hvis hun var blevet såret, så havde det ikke fungeret.
Folk klarer et vist mål ubehag i komedier, men ikke at se nogen lide.
Ikke i denne type komedie, eller i nogen anden komedie.
Det var som at slå vand på en gås.
Selvom fornærmelserne var sjove, så var de helt virkningsløse.
Jeg tror, Prunella begyndte at udvikle sin latter...
Vi talte om det en gang... Jeg husker, at det var...
Nej, dybere.
Jeg skrev i manus, det lød som en, der beskyder sæler med maskingevær.
Det er en meget god beskrivelse, men den blev arbejdet frem.
Den var så morsom, at da vi havde lavet et eller to afsnit-
- kunne vi låne det, skuespillerne selv havde skabt-
-og vi tog det med i manus.
Connie og jeg havde en anden opfattelse, jeg husker ikke mere...
Vi forestillede os Sybil anderledes end den måde, Prue først spillede.
Jeg spurgte Connie, hvad hun syntes om Prues måde at spille rollen.
Det var ikke sådan, vi havde tænkt. Vi var lidt bekymrede-
- men efter to dage indså vi, at det hun gjorde var bedre-
-end det vi havde tænkt os.
Det hjalp, for da vi skulle skrive de andre afsnit-
- hørte vi hendes stemme for det indre øre-
- hvad ikke var tilfældet med første afsnit.
Kapitel 7 Manuel
Jeg havde set Andrew i det fantastiske stykke Habeas Corpus.
Han fik mig til at grine så det gjorde ondt.
Han var eminent til at spille fysisk komedie.
Jeg spurgte ham, og der var noget der faldt i hak. Han er meget rolig-
- meget betænksom, venlig og stilfærdig, næsten indadvendt.
Men da han fik overskægget på...
Hans energi eksploderer totalt på en måde, man sjældent ser.
Jeg prøvede ikke at få Manuel til at fremstå som en idiot.
Det irriterede mig, når jeg boede på hotel rundt om i landet-
- at en del ikke talte noget engelsk overhovedet.
Så odds på at få det man bestilte var cirka 1 til 6.
Det handlede ikke om udlændingene var dumme-
- men at hotelejerne ikke ville betale ordentlig løn.
Derfor fik de folk der tog hvad der bød sig-
- de fik ingen oplæring, og mange kunne slet intet engelsk.
Det er selve humoren mellem Basil og Manuel.
Manuel er utrolig rar, og prøver altid gøre det rigtige.
Man kan ikke bebrejde ham noget, kun er hans engelsk ikke så godt.
Det er Basils skyld, for han nægter at betale for engelsktimer.
Kapitel 8 Salt, peber og en masse Basil-ikum
Vi så Basil som en, der var utroligt klassebevidst-
- som forsøgte at være fornem, og som spillede overlegen-
- mod folk, der ikke havde fortjent det.
Og så var han umådelig bange for sin hustru.
Næsten alle afsnit er baseret på, at han vil skjule noget for Sybil.
Det slår mig altid... jeg ved ikke om aviser skriver om det-
- men folk, der får for lidt sex, er meget fascinerede af det-
- og bliver ofte vrede på dem, der får sex. Det er Basils problem.
Jeg ved ikke, hvornår han og Sybil gjorde det sidst. For længe siden.
Måske under 2. puniske krig...
Essensen af det er hvorfor han så negativt indstillet-
- og forsøger at gribe folk i at gøre det.
Jeg er tilfreds med måden han hidser sig op på.
Når folk siger, de ikke er snerpede, men... så er de det jo!
Så det varet udtryk for det. Afsnittet i første serie handler om-
- Basils afsky for al seksuel adfærd.
Der er nogle meget gode replikker om hvordan folk klæder sig.
Sybil siger:
"Basils opfattelse af en tiltrækkende mand er en gammel militær."
Og hun påpeger, at han bærer sine medaljer, hvilket er interessant.
Det går nemlig an at bære medaljer.
Under det hele ligger Basils vanskelighed ved at tale om følelser.
Og alt hvad psykoanalysen er... For i den britiske presse-
- læser man om psykoanalysen, der angribes for noget den ikke er.
Det er nok svært at begribe hvis man ikke selv har oplevet det-
- at forstå hvad det betyder. Jeg har været heldig med mine psykiatere-
- der findes dårlige psykiatere, ligesom der findes dårlige læger.
Men en dårlig læge betyder jo ikke at hele lægevidenskaben er skidt.
Hvis man har haft en dårlig psykiater som Fay Weldon mente-
- at hendes man havde, betyder det ikke, at al psykoanalyse er dårlig.
Men folk bliver ængstelige. De fleste vil ikke se på sig selv.
Det er et fåtal, der bryder sig om det. De fleste gør ikke.
De to psykiateres ophold gør ham ilde tilpas-
- og han frygter, at nogen måske begynder at granske ham.
Man forstar hvilket slet menneske Basil er, fordi han helt savner...
Han er slet ikke interesseret i andre mennesker som mennesker.
Folk kan enten hånes eller latterliggøres, eller de kan udnyttes -
- for at få en bedre position på den sociale rangstige.
Her handler det om at sørge for, at hotellet får et godt ry.
Fordi der kommer mange gæster, og han ikke ved, hvem der er-
- hotelinspektøren svinger han frem og tilbage i sin opførsel mod folk.
På den måde ser man hvilket dumt svin han er.
Og Basil er virkelig et rigtigt slet menneske.
Det særegne ved komedie er at hvis et slet menneske-
- får folk til at le, så føler mennesker med ham.
Det er vanvittigt, for havde de fået ham til bords-
- ville de ikke kunne udstå det. De ville afsky en sådan mand.
Men fordi han får folk til at le, så tror de, han er god nok inderst inde.
Kapitel 9 Qué?
Da jeg og mine venner begyndte, var vi ikke meget for 'faste udtryk'.
Der var nemlig visse radiokomedier på BBC der kun bestod af den slags.
Man hørte en dør åbnes, en kom ind og sagde:
"Jeg beholder frakken på, jeg skal videre."
I godt fire minutter... Når latteren ebbede ud, åbnedes en anden dør:
"Ja, hvad er der, vi har ingen blomkål."
Det var vi trætte af og mente ikke det var det, komedie handlede om.
Folk lo ikke ad vittigheden, men snarere fordi-
-de så følte sig som en inderkreds.
Der skete det, at Manuel sagde 'qué' ret tit-
- når han ikke forstod hvad der foregik. Vi tænkte ikke-
- det ville blive et fast udtryk, for hvad skulle han ellers sige?
Med 'Jeg er fra Barcelona' indså vi, at det var sjovere-
- hvis man gentog det. Men vi søgte ikke bevidst at skabe udtryk.
De replikker jeg huskerer sjældent de replikker andre folk kan huske.
Der er en replik i sketchen om Whizzos chokoladefabrik-
- hvor kommissær Pralin siger: "Hvori består nydelsen i det?"
Det er en vending jeg ofte fristes til at bruge.
Hvis nogen har klatret i bjerge i 4 uger ville jeg spørge lige sådan.
I dyreforretningen, i papegøjesketchen-
- siger jeg: "Jeg er med, jeg forstår."
Sommetider tænker jeg sådan: "Jeg er med, jeg forstår."
Men det er sjældent de replikker andre mennesker mindes.
Kapitel 10 En opskrift på succes
Den største hemmelighed er nok at manus var meget godt.
Jeg tror, det skyldes to ting. For det første var manus omfattende.
På BBC var manus på 65 sider til 30 minutter. Vores var 135-140 sider.
Vi skrev altså dobbelt så meget. Kameraklip, normalt 200.
Vi havde 400 klip. Det andet var at de var godt lavet.
Connie og jeg fandt ud af ikke at begynde på dialogen-
-før vi havde handlingen klar.
Sommetider brugte vi 2 uge på handlingen. Ikke altid den samme-
- for hvis vi sad fast i en handling lagde vi den væk og tog en anden-
- som var halvklar, og skrev den færdig.
Men vi skrev ikke dialogen, før vi havde handlingen helt klar.
Vi måtte altid ændre lidt. Man kan ikke forestille sig alting-
- når man kun har handlingen. Man opdager, at en scene ikke fungerer-
- hvis Basil kommer ind i en anden sindsstemning, end der kræves.
Derfor skal man altid ændre lidt hist og her-
- men vi begyndte ikke at skrive før vi vidste, hvor vi skulle hen.
Mange går lige på dialogen, men sandsynligheden for-
- at det ender godt er 1 til 100. Man skal vide, hvor man vil hen.
Noget, der altid gik igen, var eksistensen af et bærende tema.
Men vi stræbte også efter en eller to sidehandlinger.
Først løb de parallelt, men senere løber de forhåbentlig sammen-
- og i de sidste 5 minutter blev de alle flettet sammen.
Det lykkedes for os ide bedste afsnit.
Det der hjalp os mest var at bede branchefolk om ideer.
Connie og jeg var på ferie i Monte Carlo-
- og der mødte vi en meget flink dame, der hjalp os med hotellet.
Vi spurgte: "Hvilken type gæst er den sværeste at håndtere?"
Og hun gav en perfekt beskrivelse af mrs. Richards.
Vi skrev det hele ned. De klager over alting, men vil ikke lave noget om.
De vil bare have prisen ned. Og de hører kun det, de vil høre.
Det var en perfekt karaktersbeskrivelse.
En anden gang spurgte jeg en god ven, Andrew Leman:
"Hvad var det værste, du var ude for mens du arbejdede på Hotel Savoy?"
Han sagde: "Ligene." Jeg sagde: "Hvad?"
- "Alle de lig man skulle tage sig af." - "Var der mange, der døde?"
"Ja, mange gamle. De vidste, at vi tog hånd om dem på en pæn måde."
De checkede ind og tog et glas med piller. Om morgenen kom personalet -
- tog røret og sagde: "Vi har en til." Problemet var at få liget ind-
- i serviceelevatoren, uden at vække uro hos gæsterne.
Når man først har den ide, kan man lade en læge indgå i plottet, o.s.v.
Det er morsomt, og noget fungerede rigtig godt.
Vi havde en virkelig sjov slutning, men kunne ikke bruge den.
Den døde der lægges i kurven... vi mente det ville være enormt skægt-
- hvis han havde en tvillingebror som Basil ikke kendte til.
Så da Basil endelig er blevet af med liget-
- skulle tvillingebroren komme ind. Og Basil skulle skælde ham ud-
- foren modbydelig practical joke. Men vi kunne ikke have det med.
Basil ville aldrig have kunnet fortælle ham, al broren var død.
Det kan man ikke gøre i en komedie. Men det var en skam.
Det havde været for svært at blande alle de følelser.
Timing er utrolig vigtigt, og det sværeste er at få indøvet det nok.
Fem dage er ikke tilstrækkeligt til at få det til at forløbe glat-
- så vi arbejdede 20-25 timer med hvert afsnit i redigeringen.
For hvert minut film tilbragte vi næsten en time med redigering.
Det var kun på den vis, vi kunne stramme timingen-
- ved at fjerne en replik her, en gentagelse dér, osv.
Sådan fik vi det op i fart. Der var ikke tid til at gøre det så godt-
- bare gennem repetitioner og optagelser.
Vi følte os som et hold-
- for i første serie var det John Howard Davies, så Bobby Spiers-
- og Prue, Andrew, Connie og jeg. Vi lyttede meget til hinanden.
Hvis jeg spillede en scene med Prue, sad Connie og Andrew og så på.
Efter en tid kunne Andrew sige: "Det der fungerer ikke så godt."
Men eftersom Connie og jeg havde gennemarbejdet manuset-
- behøvede vi ikke at skrive det særlig meget om.
Det passede oftest godt nok. Men hvordan vi spillede-
- det kom vi frem til i fællesskab, og mange kom med forslag.
Jeg har lige været med i Mælkevejen, første til Højre-
- og det var som Fawlty Towers på ny, med seks nøglepersoner-
- som kom med ideer. Ingen tog sig af om deres ideer blev til noget.
Alle tænkte kun på showets bedste.
Kapitel 11 Stille, optagelse!
Alle BBC's serie-shows blev optaget foran publikum.
Det var underforstået at man ikke lagde lydeffekter på efter optagelse.
Det skete af og til... Vi viste filmstumper indimellem-
- og publikum skulle jo se på tv-skærme.
Så klippede man tilbage til studiet, men publikum fortsatte med at kigge.
Og så opdagede de ikke at vi fortsatte i studiet.
Sommetider oplevede vi total stilhed efter en vits-
- fordi publikum ikke vidste, hvor de skulle kigge hen.
Og så tog vi nogle af vores egne grin på lydsporet.
Kun om nødvendigt.
Jeg sagde til skuespillerne... Jeg havde en teori om det.
Jeg sagde, vi ikke skulle spille i publikums tempo. Det behøves ikke.
På teater må man følge publikums tempo, ellers hører de det ikke.
Man må afvente at latteren dør ud, inden man går videre.
Men i tv-shows bruger man den gode opfindelse mikrofonen.
Taler man i den, så hører tv-seerne det stadig-
- og man kan holde dampen oppe. Hjemme foran fjernsynet-
- er der kun nogle få mennesker, ikke som på teateret.
Derfor griner de ikke lige så meget, så man må spille hurtigere-
- sammenlignet med, hvis man skal optræde foran et stort publikum.
Derfor blæste vi med overlæg på publikum og spillede kvikkere-
- fordi vi ønskede, det skulle gå hurtigt nok for de dem derhjemme.
Det andet afsnit, om bygningsarbejderne-
- blev optaget med et næsten tavst publikum.
Det føltes ikke så behageligt. Bagefter var jeg oprørt over det-
- men folk sagde, den blev god. Jeg synes, det er den ringeste i serien.
De sagde, den var sjov, men jeg spurgte til publikum.
De sagde, at det vidste de ikke. Senere fik vi at vide-
- at en stor gruppe fra Islands Television havde besøgt BBC.
BBC havde sagt: "Det er vel fint, hvis alle 70 sidder på første række?"
Der sad de så, var utrolig rare og meget islandske.
De grinede slet ikke, men gav luften af svagt anstrøg af torsk.
Havde vi vidst det, ville vi nok bedre kunne forstå det.
Det var en sej optagelse. Vi måtte redigere den meget bagefter.
Kapitel 12 Store forventninger
Det tog lidt tid for Fawlty Towers at blive populær.
Det var først, da den blev genudsendt at nogen bemærkede noget særligt.
Populariteten voksede.
Kritikerne begyndte at kunne lide den mod slutningen af første sæson.
Herefter var kritikken mest positiv. Connie og jeg syntes-
- anden runde var noget af det sværeste vi havde gjort.
Det sværeste i branchen er at håndtere urealistiske forventninger.
Problemet med Bidske Bæster var ikke filmen, men Fisken de kaldte Wanda.
Dels troede folk, den ville være lige så sjov, hvad er usandsynligt-
- fordi den film varen af Storbritanniens mest indtjenende.
Lynet vil ikke slå ned to gange på samme sted.
Da den ikke var i samme stil, vidste folk ikke, hvilken stil den så havde.
Vores problem med anden sæson af Fawlty Towers var-
- at forventningerne var urealistisk højt sat.
Folk husker den første sæson som bedre, end den faktisk var.
Hvis der er tre-fire ting i første sæson, der er meget sjove-
- så husker folk det, som om hele serien var sådan, ikke kun de scener.
Derfor forventede de, at anden sæson var lige så god.
Så det varet hårdt slid at få manus så gode, som de blev.
Vi brugte seks uger pr afsnit.
Kapitel 13 Tabuen
At spille farce kræver et meget højt energiniveau-
- så folk måtte godt varmet op. Det er lettere, hvis man behandler-
- emner, der gør mennesker nervøse. Og det indebærer ofte tabuer.
Så i Fawlty Towers handleret afsnit om døde kroppe-
- et om rotter, et om en kvinde der foregiver at være døv-
- og det er lidt... Der er mange tabubelagte omrader.
Alle, der beskæftiger sig med komedie, ved at tabuer...
hvis man behandler dem rigtigt, så kan der ske positive ting.
Dels udforsker man et ukendt område-
- lidt farligt, lidt spændende, og så bliver det interessant.
Dels er det emner, der gør folk nervøse, og så griner de mere.
Årsagen til sexvittigheder... 99% af dem er slet ikke sjove-
- men de spiller på folks angstfølelser over for sex.
Derfor griner man meget af dem, selvom de faktisk ikke er sjove.
Ide tolv afsnit var der kun to vitser BBC havde en holdning til.
En var allerede klippet ud, og den anden var jeg i tvivl om...
Jeg tror, det var en henvisning til en eller to koncentrationslejre.
Det var der, hvor Basil bliver så forvirret...
Jeg var i tvivl, og da Bill bad os, strøg jeg den med det samme.
Men vi følte intet pres. Lobbyisterne for politisk korrekthed-
- forstår jeg ikke. Meget af det, der sendes i tv her og i USA-
- er meget mere vovet, end noget vi havde fået lov at sende-
- selv under Monty Python-tiden. Samtidig hører man om-
- de bevægelser inden for politisk korrekthed, der synes ledet af-
- mennesker, der lider af tvangsforestillinger.
Der liggeren god tanke bag politisk korrekthed-
- men det er ført ud i det absurde. Jeg tror, at faren er denne:
Hvis man er i en gruppe mennesker, og nogen let bliver stødt-
- og har svært ved at kontrollere sine følelser...
Så tør man ikke tage gas på dem, for så kan de måske eksplodere.
Når de er til stede slapper man ikke af.
Man tør ikke at være sig selv, men opfører sig mere formelt.
Hvis samfundet styres af dem, der lettest lader sig støde, er det sygt.
Så lader man normen bestemmes af de mennesker-
- som har sværest ved at kontrollere deres følelser.
Kapitel 14 Bryllupsdagen
I bryllupsdag-episoden tænker Basil faktisk på en anden-
-før panikken sætter ind.
Man får indtryk af, at der findes noget positivt mellem ham og Sybil.
Connie og jeg syntes om det afsnit-
- for vi begyndte at udforske rollefigurerne dybere.
Det var mindre farce, og mere som Alan Ayckbourn.
Vi kunne vældig godt lide det afsnit og det rigtig morsomme var-
- at vi fik mere tid til prøver. Efter fem dages prøver-
- skete noget fantastisk. BBC's høje chef kom på kant med en montør-
- og slog ud efter ham. Fagforeningen opfordrede til strejke-
- så vi kunne ikke optage, men alting blev rykket en uge.
Julian Holloway kunne ikke være med ugen efter, han skulle noget andet.
Så vi tog Ken Campbell i stedet, en skøn, mærkelig og sjov mand.
Han var den eneste nye, og vi havde al den tid til prøver.
Det var skønt, for alle lærte afsnittet grundigt-
- og kunne give gode bidrag. Det er et af de bedste afsnit.
Kapitel 15 Rotten Basil
Jeg så episoden forleden ved et velgørenhedsbal-
-og jeg var meget tilfreds.
Især en scene til slut, hvor Basil og Manuel taler med et ungt par-
- men de lytter slet ikke, for de prøver at se, hvor rotten er.
Det er meget morsomt, men jeg ved ikke rigtig hvorfor.
Jeg synes også, det var rigtig skægt, hvordan vi til sidst...
får Polly til at byde dåsen med kiks rundt-
- og rotten kigger ud... Og Basil, der siger: "Vil I have en rotte?"
Hvad kunne man ellers sige? Og skuespilleren, der ser rollen-
- jeg har desværre glemt hans navn, han tror ikke på, den er der-
- selvom han kigger på den... Han spiller det så godt.
Og så til sidst ser man Basil blive slippet ud.
Jeg er meget glad for det afsnit, fordi det er så handlingsmættet.
Der er gode replikskifter... Manuel tror, det er en sibirisk hamster-
- og Basil overbeviser ham om at det er en rotte. Basil siger:
"Har I ikke rotter i Spanien? Eller lod Franco dem alle skyde?"
Kapitel 16 Kippers og døde kroppe.
Da vi begyndte at skrive den episode-
- var vores første tanke hvordan vi skulle blive af med liget.
Jeg ville fremstille det, så Basil blev glad, fordi nogen var død.
Vi fandt på, han først skulle tro at han havde forgiftet ham-
- og siden opdage, at sådan var det ikke, og så blive glad.
Så kunne lægen komme ind mens han danser af glæde...
Igen ser vi hans egoisme. Ingen tanke for den døde eller pårørende.
Han vil bare vide, om han hænger på den eller ej. Han er styg.
Kapitel 17 Gourmetaften
Til at prygle bilen... Det var svært at finde en gren, der kunne bruges.
Vi prøvede at slå med en ret hård gren, det var ingen spøg.
Vi tog en blødere gren, det virkede heller ikke.
Til sidst fandt vi en gren, der var bøjelig nok, og så blev sjovt!
Man ser at uanset hvor god ideen er, så tager det lang tid før man-
- får det til at virke teknisk set. Det er ikke let at forstå.
Folk tror en hvilken som helst gren ville have duet.
Når han skælder ud på bilen... Det er meget sjovere-
- at lyden er dåseagtig, som optaget i en guldfiskebowle-
- i stedet for at man havde hørt det inde i bilen for fuld styrke.
Man ved ikke hvorfor det er sådan, man må blive ved-
-til man finder det der virker.
Kapitel 18 A Touch of class
Nøglen til Basil er hans snobbethed.
Derfor ville vi have en falsk lord med i første afsnit-
- som prøverat udnytte Basil på en meget indtagende måde.
Michael Gwynn var i orden, han var lysende morsom.
Han fortalte om et hotel, hvor de havde haft masser af skilte.
"Sluk tredje lampe." "Gør dette, gør hint." "Undlad at."
Det gik op for ham at fulgte man alle opfordringerne på skiltene-
- ville de slet ikke behøve noget personale på hotellet.
Sjovt. Vi eksperimenterede ret kraftigt i det afsnit.
Jeg var tilfreds med det hele. Connie var tilfreds med hele opsætningen-
- men ikke med det faktum at hun læste filosofi.
Jeg sagde: "Rolig, det tager vi om. Hovedsagen er, at det gik fint."
To af mine venner var begejstrede og gav mig stor opmuntring.
Så det føltes som om vi var på rette spor.
Kapitel 19 Fremtiden og længere ud.
Der er så mange, der har spurgt om jeg vil lave flere Fawlty Towers.
Forventningerne er så høje... Del ville ikke lykkes for mig.
Hvis tiden blev skruet tilbage, ville jeg næppe have lavet Bidske Bæster.
Forventningerne var så høje, at det var umuligt at leve op til.
Man må lave noget andet. Jeg vil gerne arbejde med samme folk.
Hvorfor skifte ud, hvis det virker? Faktum er, at have samme folk-
- fører til, at folk har samme forventninger.
Det er svært at få Fawlty Towers til at fungere i 90 minutter.
Det går an at bygge en halv time op på den måde, men i en langfilm -
- skal der være rolige stunder og højdepunkter.
Det er ikke interessant. Jeg fik dog en ide til et plot.
Basil bliver inviteret til Spanien og møde Manuels familie.
De kommer til Heathrow og tvinges til at blive i 14 timer.
Til sidst kommer han med flyet, helt afsindig.
Så er der en terrorist der trækker et våben...
og forsøger at kapre flyet.
Men Basil er så vred at han nedkæmper terroristen.
Så siger kaptajnen, at de flyver tilbage til Heathrow-
- men Basil siger: "Nej. Flyv til Spanien, ellers skyder jeg dig."
Da de kommer til Spanien bliver han anholdt og må sidde hele ferien-
- i et spansk fængsel. Han løslades tids nok til at kunne tage hjem.
Det er sjovt, men jeg vil nu ikke lave den.